Opplevelser i hyperrommet

Hvem kaller på meg? Jeg ser intet; jeg er overhodet intet mer. Jeg ser ikke meg selv - jeg er evigheten i evigheten. Men hvordan er det - jeg ser ikke med mine øyne - men allikevel ser jeg. Og jeg hører ikke med mine ører, men allikevel hører jeg. Ja, kjærligheten, hvor mektig den er, hvor veldig, uendelig og herlig. Alt er kjærlighet og herlighet, hvorfor forstår ikke menneskene det? Og ja, men det kan dog ikke være, jeg er ikke bare et menneske - jeg er evigheten. Dette lys, disse glitrende lys, hvor dyp en kjærlighet, ro og fred det dog er! Å- nå forstår jeg - jeg ser og hører intett - men jeg føler! Jeg føler, fornemmer og lever! Hvor skjønn er denne fryd - jeg er dog intett menneske, men evigheten. Interessant - jeg føler hørselen, jeg trenger ikke ørene mer, jeg ser og trenger ikke øynene mer. Hvor er jeg da, og hvorfor er det slik? Å ja - evigheten, nå forstår jeg....jeg er altså evigheten.....hvorfor glemmer jeg at jeg er et menneske som dveler i evigheten. Hvorfor fant jeg ikke (før) noen sammenhenger? Hvorfor kan jeg først nå tenke klart? Tenke? Jeg fornemmer dog, - jeg føler. Hvorfor er det mulig - og hvorfra kommer disse stemmer.............
Fortsett