Opplevelser i hyperrommet

Det er sterkere enn alle solene i Universet....å kjære deg, dette glitrende lys virker ikke allikevel smertefullt å stirre inn i. Å menneske - dette må være evigheten....men se, det finnes intet annet enn evigheten. Levende menneske - hvor praktfullt. Det levende menneske - det er praktfullt! Evighet og vidunderlighet er ett og det samme. Hvorfor skiller jeg det da? Hvorfor setter jeg evigheten inn i perioder av tid? Tiden eksisterer ikke, og evigheten er praktfull! Menneske - hva er dette? Denne ro, denne fryd - hva er den da - hvordan kommer jeg til den? Kjærlighet, å denne dype omgivende kjærlighet! Intet finnes annet enn kjærlighet: praktfullt. Å ja, jeg er, og er dog ikke. Alt er så dypt, og fullt av kjærlighet. Naturligvis er jeg evigheten, og jeg er i evigheten. Hvordan kunne jeg glemme dette? Dette glitrende lys, denne herlighet, denne kjærlighet er i alt. Å ja, jeg er et menneske, hvordan kan jeg glemme det? Jeg er bare en gjest i evigheten - og disse kjærlighetsfylte stemmer som roper etter meg, men hvorfra kommer de? Jeg ser intet, bare glitrende godtgjørende lys.
Fortsett